Александър Пушкин
Дама пика

Превод от руски: Атанас Далчев, 1987

chitanka.info

Дама пика означава тайно недоброжелателство.

Най-нова книга за гадаене

I

В студ, във дъжд и мъгли

те на карти били

често.

С главоломен залог —

да прости риска бог —

до сто.

С тебешир до зори

пишат сметки, пари

взети.

В студ, във дъжд и мъгли

те заети били.

Тъй заети.

Веднъж играеха на карти у кавалериста гвардеец Нарумов. Дългата зимна нощ мина незабелязано; седнаха да вечерят в пет часа сутринта. Онези, които бяха спечелили, ядяха с голям апетит, останалите, разсеяни, седяха пред празните си чинии. Но поднесоха шампанското, разговорът се оживи и всички взеха участие в него.

— Какво направи, Сурин? — попита домакинът.

— Загубих както винаги. Трябва да призная, че нямам късмет: играя мирандол[1], никога не се горещя, с нищо не можеш ме обърка, а все губя!

— И ни веднъж ли не се съблазни? Ни веднъж ли не заложи на руте[2]?… Твоята твърдост ме учудва.

— А виждаш ли го Херман — рече един от гостите, като посочи младия инженер, — откак се е родил, не е вземал карти в ръце, откак се е родил, не е прегънал нито едно пароли[3], а седи до пет часа с нас и гледа играта ни!

— Играта ме занимава силно — рече Херман, — но не съм в състояние да жертвувам необходимото с надеждата да добия излишното.

— Херман е немец: той е пресметлив, това е! — забеляза Томски. — Ако някого не мога да разбера, туй е баба ми, графиня Ана Федотовна.

— Как? Какво? — развикаха се гостите.

— Не мога да проумея — продължи Томски — как баба ми не понтира!

— Та какво чудно има в това — рече Нарумов, — че една осемдесетгодишна старица не понтира?

— Че вие нищо ли не знаете за нея?

— Не! Наистина нищо!

— О, тогава слушайте!

Трябва да знаете, че моята баба преди около шестдесет години ходила в Париж и била там много популярна. Народът се трупал, за да види La Venus moscovite[4]; Ришельо[5] я ухажвал и баба твърди, че той едва не се застрелял поради нейната жестокост.

По онова време дамите играели на фараон. Веднъж в двореца тя изгубила на доверие от Орлеански херцог[6] твърде голяма сума. Когато се върнала вкъщи, баба, като си отлепвала изкуствените бенки от лицето и си отвързвала кринолина, казала на дядо за своята загуба и му заповядала да я заплати.

Покойният ми дядо, доколкото помня, беше нещо като иконом на баба. Той се страхуваше от нея като от огън; ала тогава, щом чул за тази ужасна загуба, излязъл от кожата си, донесъл сметките, показал й, че за половин година са изхарчили половин милион, че край Париж те нямат нито краймосковското, нито саратовското имение, и отказал категорично да плати. Баба му ударила плесница и си легнала отделно, за да му даде да разбере, че е в немилост.

На другия ден тя заповядала да повикат мъжа й, надявайки се, че домашното наказание му е подействувало, но го намерила непоколебим. За първи път в живота си стигнала с него до разсъждения и обяснения; мислела да го вразуми, като му доказвала снизходително, че от дълг до дълг има разлика както между принц и каруцар. Къде ти! Дядо се бунтувал. Не, и толкова! Баба не знаела какво да прави.

Тя се познавала отблизо с един много бележит човек. Вие сте чували за граф Сен Жермен[7], за когото разправят толкова чудесии. Знаете, че той се представял за вечния евреин, за изобретател на еликсира на живота и философския камък и прочие. Присмивали му се като на шарлатанин, а Казакова в „Записките“ си казва, че бил шпионин; впрочем Сен Жермен въпреки своята тайнственост имал много почтена външност и в обществото бил много мил човек. Баба и досега го обича безумно и се сърди, ако говорят с неуважение за него. Тя знаела, че Сен Жермен може да разполага с много пари. Решила да се обърне към него. Написала му писъмце и го помолила веднага да дойде при нея.

Старият чудак се явил на часа и я сварил ужасно разстроена. Тя му описала с най-черни бои варварството на мъжа си и му разказала накрая, че възлага цялата си надежда на приятелството и любезността му.

Сен Жермен се замислил. „Аз мога да ви услужа с тази сума — рекъл той, — но знам, че няма да бъдете спокойна, докато не ми се издължите, а не бих желал да ви вкарвам в нови грижи. Има друго средство: можете да спечелите отново загубеното.“ — „Но, любезни графе — отвърнала баба, — казвам ви, че нямаме никакви пари.“ — „Тук не са нужни пари — възразил Сен Жермен, — благоволете да ме изслушате.“ Тогава той й открил една тайна, за която всеки от нас би дал мило и драго…

Младите картоиграчи удвоиха вниманието си. Томски запали лулата си, смукна и продължи:

— Същата вечер баба отишла във Версай, au jeu de la Reine[8]. Орлеанският херцог държал банката; баба накратко се извинила, че не донесла своя дълг, скроила за оправдание някаква историйка и почнала да понтира срещу него. Тя избрала три карти, заложила на тях поред: и трите спечелили от първо раздаване и баба напълно си върнала загубеното.

— Случайност! — рече един от гостите.

— Приказки! — забеляза Херман.

— Може би картите са били подправени? — подзе трети.

— Не мисля — отговори важно Томски.

— Как — рече Нарумов, — ти имаш баба, която отгатва три карти подред, и досега не си научил нейната кабалистика?

— Ами, как не! — отвърна Томски. — Тя има четирима синове заедно с баща ми: и четиримата са отчаяни картоиграчи, а не е открила на нито един тайната си, макар това да не би било лошо за тях и дори за мене. Но ето какво ми разправи моят чичо, граф Иван Илич, като се кълнеше в честта си, че е вярно. Покойният Чаплицки, същият, който умря сиромах, след като прахоса милиони, веднъж на младини загубил — доколкото си спомням, от Зорич — около триста хиляди. Той бил отчаян. Баба, която беше винаги строга към лудориите на младите хора, кой знае как, съжалила Чаплицки. Казала му трите карти, при условие да ги заложи една след друга, и поискала да й даде честна дума, че повече никога няма да играе.

Чаплицки отишъл при своя победител: седнали да играят. Чаплицки заложил на първата карта петдесет хиляди и спечелил от първото раздаване; прегънал пароли, паролите — върнал си загубеното и дори спечелил…

Но време е да спим, вече е шест без четвърт.

И наистина, развиделяваше се; младите хора допиха чашите си и се разотидоха.

[1] Термин в играта. Означава залагане върху две карти и при сполука да се удвои залогът. — Б.пр. ↑

[2] Термин в играта. Означава залогът върху една и съща карта. — Б.пр. ↑

[3] Термин в играта. Означава удвоен залог. — Б.р. ↑

[4] Московската Венера (фр.). — Б.р. ↑

[5] Херцог Арман Ришельо, маршал на Франция (16961788), известен с лекомисленото си поведение. — Б.р. ↑

[6] Става дума за Филип, регент на Франция след смъртта на Луи XIV до навършването на пълнолетието на Луи XV (1715–1723) — Б.р. ↑

[7] Граф Сен Жермен — авантюрист, появил се в парижкото висше общество през петдесетте години на XVIII в. Умрял през 1787 г. — Б.р. ↑

[8] На карти у кралицата (фр.). — Б.р. ↑

II

Il paraît que monsieur est décidément pour les suivantes?

Que voulez-vous, madame? Elles sont plus fraîches.[1]

Светски разговор

Старата графиня седеше в будоара си пред огледалото. Три момичета се въртяха около нея. Едното държеше бурканче руж, другото — кутийка с фуркети, третото — висока шапчица с огненочервени панделки. Отдавна повехналата графиня нямаше никакви претенции за красота, но беше запазила всички навици на младостта си, следваше строго модата от седемдесетте години и се обличаше също тъй дълго, също тъй старателно, както и преди шейсет години. До прозореца пред гергеф седеше една госпожица, нейна възпитаничка.

— Здравейте, grand’maman[2] — рече влезлият млад офицер. — Bonj our, mademoiselle Lise[3]. Grand’maman, идвам с една молба при вас.

— Какво има, Paul?

— Позволете ми да ви представя един от моите приятели и да го доведа при вас в петък на бала.

— Доведи го направо на бала, там ще ми го представиш. Беше ли вчера у * * *?

— Разбира се! Беше много весело; танцувахме до пет часа. Колко хубава беше Елецка!

— Их, мили мой! Какво хубаво има в нея? Такава ли беше баба й, княгиня Даря Петровна?… Чакай, не е ли много остаряла тя, княгиня Даря Петровна?

— Как остаряла? — отговори разсеяно Томски. — Вече седем-осем години, откак е умряла.

Госпожицата вдигна глава и направи знак на младия човек. Той си спомни, че от старата графиня криеха смъртта на нейните връстнички, и прехапа устни. Но графинята прие новата за нея вест твърде равнодушно.

— Умряла — рече тя, — а аз не знаех! Двете с нея бяхме удостоени за придворни дами и когато се представихме, императрицата…

И за стотен път разказа на внука си своята историйка.

— Хайде, Paul — рече тя после, — сега ми помогни да стана. Лизанка, къде ми е табакерата?

И отиде с момичетата зад паравана да довърши своя тоалет. Томски остана с госпожицата.

— Кого искате да представите? — попита тихо Лизавета Ивановна.

— Нарумов. Познавате ли го?

— Не! Военен ли е, или цивилен?

— Военен.

— Инженер ли?

— Не! Кавалерист. А защо мислехте, че е инженер?

Госпожицата се засмя и не отговори ни дума.

— Paul — извика графинята зад паравана, — прати ми някой нов роман, моля ти се, не от сегашните.

— Какъв тогава, grand’maman?

— Тоест такъв роман, дето героят да не души ни баща си, ни майка си и дето няма удавени. Ужасно се страхувам от удавници!

— Такива романи няма сега. Не искате ли руски?

— Мигар има руски романи?… Прати ми, миличък, моля ти се, прати ми!

— Извинете, grand’maman, бързам… Сбогом, Лизавета Ивановна! А защо мислехте, че Нарумов е инженер?

И Томски излезе от будоара.

Лизавета Ивановна остана сама: тя остави работата си и се загледа през прозореца. Скоро на едната страна на улицата иззад къщата на ъгъла се зададе млад офицер. Руменина покри бузите и; тя се залови пак за работата си и наведе глава над канавата. В това време влезе графинята, напълно готова.

— Поръчай, Лизанка — рече тя, — да запрегнат каретата и да идем да се поразходим.

Лизанка стана от гергефа и почна да прибира работата си.

— Какво правиш, мила моя! Да не си глуха! — извика графинята. — Заповядай по-скоро да запретнат каретата.

— Ей сега! — отвърна тихо госпожицата и изтича в антрето.

Слугата влезе и подаде на графинята книги от княз Павел Александрович.

— Добре! Благодарете му — рече графинята. — Лизанка, Лизанка! Закъде си се разтичала?

— Да се облека.

— Ще свариш, миличка. Седни тук. Я разтвори първия том; чети на глас…

Госпожицата взе книгата и прочете няколко реда.

— По-високо! — рече графинята. — Какво става с тебе, мила моя? Да не ти е спаднал гласът?… Почакай; приближи ми столчето, по-близко… Хайде!

Лизавета Ивановна прочете още две страници. Графинята се прозина.

— Остави тази книга — каза тя, — ама глупост! Изпрати това на княз Павел и поръчай да му благодарят… А какво става с каретата?

— Каретата е готова — отвърна Лизавета Ивановна, като погледна навън.

— А защо не си облечена? — рече графинята. — Винаги трябва да те чакам! Това, мила, е непоносимо.

Лиза изтича в стаята си. Не минаха две минути и графинята почна да звъни с все сила. Трите момичета се втурнаха през едната врата, а камердинерът през другата.

— Не чувате ли, че ви викам? — рече им графинята. — Кажете на Лизавета Ивановна, че я чакам.

Лизавета Ивановна влезе с връхна дреха и шапчица.

— Най-сетне, мила моя! — рече графинята. — Какви са тези премени! Защо?… Кого ще прелъстяваш?… А какво е времето? Изглежда, има вятър.

— Съвсем не, ваше сиятелство! Много е тихо! — отговори камердинерът.

— Вие винаги приказвате, без да мислите! Отворете горното прозорче. Така си и знаех: има вятър! И много студен! Да се разпрегне каретата! Лизанка, няма да излезем — само дето се обличахме.

„Ето какъв ми е животът!“ — помисли Лизавета Ивановна.

И наистина тя беше много нещастно създание. Горчив е чуждият хляб, казва Данте, и тежко е да се изкачваш по чужда стълба[4], а кой може да знае колко е горчива зависимостта, ако не бедната възпитаничка на една знатна старица? Графиня***, разбира се, не беше лоша по душа; но бе своенравна и потънала в студен егоизъм, като всички стари хора, обичали достатъчно на времето си и чужди на сегашното. Тя участвуваше във всички суетности на висшето общество, мъкнеше се по баловете, където седеше в ъгъла, начервена и облечена по старата мода, като уродливо и необходимо украшение на балната зала; към нея с ниски поклони пристъпваха пристигащите гости като по установен обред и после никой вече не й обръщаше внимание. Тя приемаше у дома си целия град, като спазваше строгия етикет и без да може да разпознае ничие лице. Многобройната й прислуга, затлъстяла и побеляла във вестибюла и слугинската стая, правеше каквото си иска, като се надпреварваше да краде умиращата старица. Лизавета Ивановна беше домашната мъченица. Тя наливаше чая и получаваше мъмрения за излишното изразходване на захар; четеше на глас романи и беше виновна за всички грешки на автора; придружаваше графинята в нейните разходки и отговаряше за времето и уличната настилка. Беше й определена заплата, която никога не й изплащаха напълно; а искаха от нея да бъде облечена като всички, тоест като малцина. В обществото играеше най-жалка роля. Всички я познаваха и никой не я забелязваше: на баловете танцуваше само тогава, когато не достигаха vis-a-vis[5], и дамите я хващаха под ръка всеки път, когато трябваше да отидат в тоалетната, за да поправят нещо в тоалета си. Тя беше самолюбива, чувствуваше дълбоко своето положение и се оглеждаше наоколо си, очаквайки с нетърпение своя спасител; но младите хора, пресметливи във вятърничавото си пустословие, не я удостояваха с внимание, макар Лизавета Ивановна да беше сто пъти по-мила от нахалните и студени моми, около които ония се увъртаха. Колко пъти, напускайки тихичко досадната и пищна гостна, тя отиваше да плаче в сиромашката си стая, дето имаше параван, облепен с тапети, скрин, огледалце и боядисан креват и дето лоената свещ гореше мъждиво в бакърения свещник!

Веднъж — това се случи два дни след вечерта, описана в началото на тази повест, и седмица преди онази сцена, на която се спряхме, — веднъж Лизавета Ивановна, седнала до прозореца пред гергефа си, неочаквано погледна към улицата и видя един млад инженер, застанал неподвижно и вперил очи в прозореца й. Тя наведе глава и отново се залови за работата си; след пет минути погледна пак — младият офицер стоеше на същото място.

Тъй като нямаше навик да кокетничи с минаващите офицери, тя престана да гледа към улицата и веза около два часа, без да вдигне глава. Повикаха за обед. Тя стана, взе да прибира гергефа си и когато погледна ненадейно към улицата, пак видя офицера. Това й се стори доста странно. След обеда се приближи до прозореца с някакво безпокойство, но офицера вече го нямаше — и тя забрави за него…

След два дни, когато излизаше с графинята да се качи на каретата, тя пак го видя. Той стоеше досами входа, закрил лицето си с боброва яка; черните му очи святкаха под шапката. Лизавета Ивановна се уплаши, без да знае от какво, и се качи в каретата с необясним трепет.

Когато се върна вкъщи, тя изтича на прозореца — офицерът стоеше на предишното място, вперил очи в нея; тя се отдръпна, измъчвана от любопитство и вълнувана от едно съвсем ново за нея чувство.

Оттогава не минаваше ден младият човек да не се яви в определен час под прозореца на къщата им. Между него и нея се установили неуговорени отношения. Седнала на мястото си над работата, тя чувствуваше неговото приближаване — вдигаше глава, гледаше го всеки ден по-дълго и по-дълго. Младият човек, изглежда, й беше благодарен за това; тя виждаше с острия поглед на младостта как бърза руменина покрива бледите му бузи, колчем погледите им се срещаха. След седмица тя му се усмихна…

Когато Томски поиска позволение да представи на графинята своя приятел, сърцето на клетата девойка заби. Но щом научи, че Нарумов не е инженер, а кавалерист гвардеец, тя съжали, че с нескромния си въпрос е издала своята тайна пред вятърничавия Томски.

Херман беше син на порусен немец, който му бе оставил малък капитал. Твърдо убеден в необходимостта да заздрави своята независимост, Херман не посягаше и на лихвите, живееше само от заплатата си, не си позволяваше и най-малка прищявка. Впрочем той бе потаен и честолюбив и другарите му рядко можеха да се посмеят на излишната му пестеливост. Имаше силни страсти и огнено въображение, но твърдата му воля го спасяваше от обикновените заблуди на младостта. Така например, макар и картоиграч по душа, той никога не вземаше карти в ръце, защото смяташе, че състоянието му не му позволява (както казваше) да жертвува необходимото с надежда да добие излишното — а в същото време прекарваше цели нощи до масите на картоиграчите и следеше с трескав трепет различните обрати на играта.

Историята за трите карти подействува силно на въображението му и цяла нощ не излизаше от ума му. „Ами ако — мислеше той на другата вечер, скитайки из Петербург, — ами ако старата графиня ми открие своята тайна! Или ми каже тези три сигурни карти! Защо да не опитам и аз щастието си?… Да й се представя, да й се докарам — да стана дори неин любовник — но всичко това изисква време, а тя е на осемдесет и седем години… може да умре след седмица… след два дни!… Пък и цялата тази история? Може ли човек да й вярва?… Не! Сметка, умереност и трудолюбие: ето моите три сигурни карти, ето какво ще утрои, ще увеличи седем пъти моя капитал и ще ми даде спокойствие и независимост!“

Разсъждавайки така, той се озова на една от главните петербургски улици, пред къща със старинна архитектура. Улицата бе задръстена от екипажи, карети една след друга се приближаваха до осветения вход. От каретите всяка минута се изпружваше ту стройният крак на млада хубавица, ту звънтящ ботуш, ту чорап на ивици и дипломатическа обувка. Шуби и плащове се мярваха покрай величествения портиер. Херман се спря.

— Чия е тази къща? — попита той стражаря на ъгъла.

— На графиня *** — отговори стражарят.

Херман затрепера. Чудната история отново изникна във въображението му. Той почна да обикаля около къщата, като мислеше за нейната стопанка и странната й способност. Късно се върна в скромното си кътче; дълго не можа да заспи и когато сънят най-сетне го обори, присъниха му се карти, зелена маса, пачки банкноти и купчини жълтици. Той поставяше карта след карта, решително подгъваше ъглите им, печелеше непрекъснато, прибираше златото и туряше банкнотите в джоба. Когато късно вече се събуди, въздъхна за загубата на фантастичното си богатство, излезе пак да скита из града и пак се озова пред къщата на графиня ***. Някаква незнайна сила го привличаше тук. Той се спря и се загледа в прозорците. В един от тях съзря чернокоса главица, наведена вероятно над книга или над работа. Главицата се вдигна. Херман видя свежо личице и черни очи. Тази минута реши участта му.

[1] — Изглежда, че категорично предпочитате камериерките? — Как иначе, мадам, те са по-свежи (фр.). — Б.р. ↑

[2] Бабо (фр.). — Б.р. ↑

[3] Добър ден, госпожице Лиза (фр.). — Б.р. ↑

[4] Свободно предаден цитат от „Божествената комедия“ на Данте Алигиери (1265–1321). — Б.р. ↑

[5] Двойки (фр.). — Б.р. ↑

III

Vous m’ecrivez, mon ange, des lettres de quatre pages plus vite que je ne puis les lire.[1]

Кореспонденция

Едва успя Лизавета Ивановна да си свали връхната дреха и шапката, и графинята прати да я повикат и заповяда пак да впрягат каретата. Те отидоха да се качат. В същото време, когато двама лакеи приповдигнаха старицата и я провряха през вратичката, Лизавета Ивановна видя до самото колело своя инженер; той улови ръката й; преди да се опомни от уплахата, младият човек изчезна — в ръката й остана едно писмо. Тя го скри в ръкавицата и през целия път не чуваше и не виждаше нищо. Графинята имаше навик да задава всяка минута в каретата въпроси: „Кой е този, когото срещнахме? Как се нарича този мост? Какво е написано там на табелата?“ Лизавета Ивановна този път й отговаряше, без да мисли и не на място, и разсърди графинята.

— Какво става с тебе, мила моя! Какво стоиш като гръмната? Ти или не ме чуваш, или не ме разбираш!… Слава богу, аз не фъфля и още не съм изкуфяла!

Лизавета Ивановна не я слушаше. Когато се върнаха вкъщи, тя изтича в стаята си и извади от ръкавицата писмото; то не беше запечатано. Прочете го. Писмото съдържаше признание в любов: беше нежно, почтително и взето дума по дума от някой немски роман. Но тя не знаеше немски и беше много доволна от него.

Ала полученото писмо я безпокоеше извънредно много. За пръв път тя влизаше в тайни, близки отношения с млад мъж. Дързостта му я ужасяваше. Тя се обвиняваше в непредпазливо поведение и не знаеше какво да прави. Да престане ли да седи до прозореца и с невниманието си да охлади у младия офицер желанието за по-нататъшни преследвания? Да му върне ли писмото? Да отговори ли студено и решително? Нямаше с кого да се посъветва, нямаше ни приятелка, ни наставница. Лизавета Ивановна реши да отговори.

Седна до писалището, взе перо, хартия — и се замисли. Няколко пъти почваше писмото си — и го късаше: изразите й се струваха ту твърде снизходителни, ту твърде жестоки. Най-сетне успя да напише няколко реда, от които остана доволна. „Уверена съм — пишеше тя, че вие имате честни намерения и че не сте искали да ме оскърбите с необмислена постъпка; но нашето познанство не би трябвало да почне по такъв начин. Връщам ви писмото и се надявам, че няма да имам занапред причини да се оплаквам от незаслужено неуважение.“

На другия ден, щом видя идващия Херман, Лизавета Ивановна стана от гергефа, отиде в салони, отвори горното прозорче и хвърли писмото на улицата, като се надяваше на ловкостта на младия офицер. Херман изтича, взе го и влезе в сладкарницата. Когато разчупи печата, намери писмото си и отговора на Лизавета Ивановна. Той очакваше тъкмо това и се върна вкъщи, погълнат от своята интрига.

Три дни след това една младичка мамзел с живи очи донесе на Лизавета Ивановна бележка от модния магазин. Лизавета Ивановна я отвори с безпокойство, предвиждайки парични искания, и изведнъж позна почерка на Херман.

— Вие, душичке, сте сбъркали — рече тя, — тази бележка не е за мене.

— Не, тъкмо за вас е! — отговори смелото момиче, без да скрива лукавата си усмивка. — Благоволете да я прочетете!

Лизавета Ивановна прочете набързо бележката. Херман искаше среща.

— Не може да бъде! — рече Лизавета Ивановна, изплашена и от бързината на искането, и от начина, по който беше направено. — Това сигурно не е писано за мене! — И скъса писмото на дребни късчета.

— Ако писмото не е за вас, защо тогава го скъсахте? — рече мамзел. — Щях да го върна на оня, който го прати.

— Моля ви се, душичке — рече Лизавета Ивановна, пламнала от забележката й, — занапред не ми носете писъмца. А на оня, който ви е пратил, кажете, че би трябвало да се срамува…

Но Херман не миряса. Лизавета Ивановна всеки ден получаваше от него писма ту по този, то по друг начин. Те вече не бяха преведени от немски. Херман ги пишеше, вдъхновен от страст, и говореше със свойствения му език; в тях бяха изразени и непреклонността на желанията му, и хаосът на необузданото му въображение. Лизавета вече не мислеше да ги връща: тя се опиваше от тях; почна да им отговаря — и нейните писъмца ставаха все по-дълги и по-нежни. Най-сетне тя му хвърли от прозореца следното писмо:

„Днес има бал у ***-ския посланик. Графинята ще бъде там. Ще останем докъм два часа. Ето ви случай да ме видите насаме. Щом графинята излезе, хората й вероятно ще се разотидат, във вестибюла ще остане портиерът, но и той обикновено се прибира в стаичката си. Елате в единадесет и половина. Тръгнете направо към стълбата. Ако видите някого в антрето, ще попитате вкъщи ли е графинята. Ако ви кажат, че не е — тогава няма какво да се прави. Ще трябва да се върнете. Но навярно няма да срещнете никого. Слугините си седят в тяхната обща стая. От антрето тръгнете наляво, вървете все направо до спалнята на графинята. В спалнята зад паравана ще видите две малки вратички: отдясно за кабинета, дето графинята не влиза никога; отляво за коридора, отдето почва една тясна вита стълба: тя води към моята стая.“

Херман трепереше като тигър, очаквайки уреченото време. В десет часа вечерта той беше вече пред къщата на графинята. Времето беше ужасно: виеше вятър, мокър сняг падаше на парцали; фенерите светеха мъждиво; улиците бяха пусти. Сегиз-тогиз креташе някой файтонджия с мършавата си кранта, търсейки с очи закъснял пътник. Херман стоеше само по сюртук, без да усеща ни вятъра, ни снега. Най-сетне дойде каретата на графинята. Херман видя как лакеите извлякоха под мишници прегърбената старица, загърната със самурена шуба, и как подир нея, в тънко наметало, с глава, накичена със свежи цветя, се мярна нейната възпитаничка. Вратичката се хлопна. Каретата тежко потегли по рохкавия сняг. Портиерът затвори вратата. Прозорците угаснаха. Херман почна да обикаля опустялата къща; приближи се до фенера, погледна часовника си — беше единадесет и двадесет минути. Той остана под фенера, втренчил очи в стрелката на часовника, очаквайки да изминат и останалите минути. Точно в единадесет и половина стъпи на графинината стълба и се изкачи в ярко осветеното антре. Портиерът го нямаше. Херман изтича по стълбата, отвори вратата за вестибюла и видя един слуга, който спеше под лампата в старинно изцапано кресло. С леки и твърди стъпки мина покрай него. Салонът и гостната бяха тъмни. Лампата ги осветяваше слабо от вестибюла. Херман влезе в спалнята. Пред иконостаса, изпълнен със старинни икони, мъждукаше златно кандило. Избелели, тапицирани с дамаска кресла и канапета с пухени възглавници, с олющена позлата, бяха наредени в печална симетрия около стените, облепени с китайски тапети. На стената висяха два портрета, рисувани в Париж от m-me Lebrun. Един от тях изобразяваше мъж на около четиридесет години, румен и пълен, в светлозелен мундир със звезда; другият — млада хубавица с орлов нос, със сресани нагоре сколуфи и с роза в напудрената коса. По всички кътчета стърчаха порцеланови овчарчета, часовници за маса, изработени от прочутия Leroy[2]; кутийки, рулетки, ветрила и разни дамски дрънкулки, изобретени в края на миналото столетие заедно с Монголфиеровия балон и Месмеровия магнетизъм. Херман мина зад паравана. Зад него се намираше малък железен креват; вдясно беше вратата за кабинета; вляво — другата — за коридора. Херман я отвори, видя тясната вита стълба, която водеше към стаята на бедната възпитаничка… Но се върна и влезе в тъмния кабинет.

Времето течеше бавно. Беше съвсем тихо. В гостната часовникът удари дванадесет; във всички стаи часовниците един след друг отбиха дванадесет — и всичко затихна пак. Херман стоеше, облегнат на студената печка. Беше спокоен; сърцето му биеше равномерно като на човек, който се е решил на нещо опасно, но необходимо. Часовникът удари един и два часа сутринта — и той чу далечен тропот на карета. Обзе го неволно вълнение. Каретата се приближи и спря. Той чу как изтрака спуснатото стъпало. В къщата се засуетиха. Изтичаха хора, чуха се гласове и къщата се освети. В спалнята се втурнаха трите стари прислужнички и графинята, едва жива, влезе и се отпусна във волтеровското кресло. Херман погледна през една пролука: Лизавета Ивановна мина покрай него. Той чу припрените й стъпки по стъпалата. В сърцето му се обади нещо, подобно на угризение на съвестта, и отново затихна. Той се вкамени.

Графинята почна да се съблича пред огледалото. Отбодоха от главата й шапчицата, украсена с рози; свалиха напудрената перука от побелялата й, ниско остригана глава. Карфици се сипеха като дъжд около нея. Жълтата рокля, обшита със сърма, падна в подпухналите й крака. Херман беше свидетел на отвратителните тайнства на нейния тоалет; най-сетне графинята остана по нощница и нощна шапчица; в тази дреха, която прилягаше повече на старостта й, тя изглеждаше по-малко ужасна и безобразна.

Като всички стари хора, графинята страдаше от безсъние. Щом се съблече, тя седна до прозореца във волтеровското кресло и отпрати прислужничките. Изнесоха свещите, стаята пак се освети само от кандилото. Графинята седеше цялата жълта, мърдаше провисналите си устни, като се поклащаше надясно и наляво. В мътните й очи се изписа пълно отсъствие на мисъл; като я гледаше, човек би могъл да помисли, че клатенето на страшната старица става не по нейна воля, а под действието на скрит галванизъм.

Изведнъж това мъртво лице се промени необяснимо. Устните престанаха да мърдат, очите се оживиха: пред графинята стоеше непознат мъж.

— Не се плашете, за бога, не се плашете! — рече той с ясен и тих глас. — Нямам намерение да ви напакостя; дошъл съм да ви помоля за една милост.

Старицата го гледаше мълком и като че не го чуваше. Херман си въобрази, че е глуха, и като се наведе досами ухото й, повтори й същото. Старицата мълчеше както по-рано.

— Вие можете — продължи Херман — да напраните живота ми щастлив и това няма да ви струва нищо: знам, че можете да познаете три карти поред…

Той млъкна. Графинята, изглежда, разбра какво искат от нея; тя сякаш търсеше думи да отговори.

— То беше шега — рече тя най-сетне, — кълна ви се! Беше шега!

— С това няма защо да се шегувате — възрази й сърдито Херман. — Спомнете си Чаплицки, комуто сте помогнали да си възвърне загубеното на комар.

Графинята явно се смути. Чертите й издаваха силно душевно вълнение, но тя скоро изпадна в предишната безчувственост.

— Можете ли — продължи Херман — да ми кажете тези три сигурни карти?

Графинята мълчеше; той продължи:

— За кого пазите вашата тайна? За внуците си? Те са богати и без това; та те не знаят и цената на парите. Вашите три карти няма да помогнат на прахосника. Който не умее да пази бащиното си наследство, все пак ще умре в немотия въпреки всички демонски усилия. Аз не съм прахосник; аз знам цената на парите. Вашите три карти няма да пропаднат напразно за мен. Хайде!…

Той млъкна и с трепет зачака отговора й. Графинята мълчеше; Херман падна на колене.

— Ако някога — рече той — сърцето ви е познавало обич, ако помните нейните възторзи, ако поне веднъж сте се усмихнали при плача на новороден син, ако нещо човешко е туптяло някога в гърдите ви, умолявам ви в името на чувствата, които сте имали като съпруга, любовница, майка — на всичко свято в живота, не отказвайте на молбата ми! Открийте ми вашата тайна! Защо ви е тя?… Може би тя е свързана с ужасен грях, с гибелта на вечното блаженство, с дяволски договор… Помислете: вие сте стара; не ви остава да живеете много — готов съм да взема греха ви върху душата си. Открийте ми само тайната си. Помислете, че щастието на един човек се намира в ръцете ви; че не само аз, но и децата ми, внуците и правнуците ми ще благославят паметта ви и ще я почитат като светиня…

Старицата не отвръщаше ни дума.

Херман стана.

— Стара вещице — рече той, стиснал зъби, — тогава аз ще те накарам да отговориш!…

При тези думи той извади от джоба си пистолет.

При вида на пистолета графинята за втори път изрази силно чувство. Тя закима с глава и вдигна ръка, сякаш да се закрие от изстрел… После се строполи възнак… и остана неподвижна.

— Престанете да вършите детинщини — рече Херман, като взе ръката й. — Питам ви за последен път: искате ли да ми кажете вашите три карти? Да или не?

Графинята не отговаряше. Херман видя, че е умряла.

[1] Вие ми пишете, ангел мой, писма от по четири страници по-бързо, отколкото успявам да ги прочета (фр.). — Б.р. ↑

[2] Жулиен Льороа (1686–1759) — прочут френски майстор на часовници. — Б.р. ↑

IV

7 mai 18**

Homme sans moeurset sans religion![1]

Кореспонденция

Лизавета Ивановна седеше в стаята си, още в своята бална премяна, потънала в дълбок размисъл. Щом се върна вкъщи, тя побърза да отпрали съненото момиче, което неохотно й предлагаше услугите си — каза, че ще се съблече сама, и с трепет влезе в стаята си, дето се надяваше да намери Херман и не желаеше да го намери. От пръв поглед се увери в отсъствието му и благодари на съдбата за пречката, поради която не бяха се видели. Седна, без да се съблича, и почна да си спомня всички обстоятелства, които я бяха завлекли за толкова кратко време толкова далече. Не бяха минали и три седмици от деня, когато за първи път видя през прозореца младия човек, и вече си кореспондираше с него — и той беше успял да изкопчи от нея нощна среща! Тя знаеше името му само защото някои от писмата му бяха подписани; никога не беше говорила с него, не беше чувала гласа му, никога не беше чувала за него… до тази вечер. Странно нещо! Тъкмо тази вечер на бала Томски, разсърден от младата княжна Полина ***, която както никога кокетничеше с други, желаеше да й отмъсти, като й покаже равнодушието си: той покани Лизавета Ивановна и танцува с нея една безкрайна мазурка. През цялото време се шегуваше с нейното пристрастие към инженерите офицери, уверяваше я, че знае много повече, отколкото би могла да предполага, и някои от неговите шеги бяха така сполучливо насочени, че Лизавета Ивановна на няколко пъти помисли, че тайната й му е известна.

— От кого знаете всичко това? — попита тя, смеейки се.

— От приятел на една известна вам особа — отговори Томски, — човек много забележителен.

— Че кой е този забележителен човек?

— Казва се Херман.

Лизавета Ивановна не отговори нищо, но ръцете и краката й се вледениха…

— Този Херман — продължи Томски — е истински романтично лице: има профил на Наполеон, душа на Мефистофел. Мисля, че на съвестта му тежат поне три злодейства. Как побледняхте!…

— Боли ме глава… Та какво ви каза Херман — или как се казваше?…

— Той е много недоволен от своя приятел: казва, че на негово място би постъпил съвсем иначе… Дори предполагам, че Херман има намерения спрямо вас, поне много неравнодушно слуша влюбените възклицания на приятеля си.

— А къде ме е виждал?

— В черква, може би — на разходка!… Бог знае! Може би във вашата стая, през време на съня ви: от него може да се очаква…

Приближилите ги три дами с въпросите: „Oubli ou regret?“[2] — прекъснаха разговора, който ставаше мъчително любопитен за Лизавета Ивановна.

Дамата, избрана от Томски, бе самата княжна ***. Тя успя да се обясни с него, като направи един кръг повече и още веднъж се завъртя пред своя стол. Когато се върна на мястото си, Томски вече не мислеше ни за Херман, ни за Лизавета Ивановна. Тя искаше непременно да възобнови прекъснатия разговор; но мазурката свърши и скоро след това старата графиня си тръгна.

Думите на Томски бяха само обикновено бърборене при мазурката, но те проникнаха дълбоко в душата на младата мечтателка. Портретът, нахвърлян от Томски, съвпадаше с представата, която сама си бе съставила, и благодарение на най-новите романи това станало вече банално лице плашеше и пленяваше въображението й. Тя седеше, скръстила голите си ръце, свела на откритата си гръд глава, още окичена с цветя… Изведнъж вратата се отвори и Херман влезе. Тя затрепера…

— Къде бяхте? — попита тя с уплашен шепот.

— В спалнята на старата графиня — отговори Херман, — оттам ида сега. Графинята умря.

— Боже мой!… Какво говорите?…

— И струва ми се — продължи Херман, — аз съм причината за нейната смърт.

Лизавета Ивановна го погледна и думите на Томски отекнаха в душата й: на душата на този човек тежат поне три злодейства! Херман седна при прозореца до нея и всичко й разказа.

Лизавета Ивановна го изслуша с ужас. И така, тези страстни писма, тези пламенни настоявания, това дръзко, упорито преследване, всичко това не е било любов! Пари — ето какво жадувала душата му! Не тя можеше да утоли желанията му и да го ощастливи! Бедната възпитаничка беше само сляпа помощница на един разбойник, на убиеца на нейната стара благодетелка!… Тя заплака горчиво в късното си мъчително разкаяние. Херман я гледаше мълком: сърцето му също тъй се късаше, но ни сълзите на клетата девойка, ни чудната прелест на нейната скръб тревожеха суровата му душа. Той не чувствуваше угризение на съвестта при мисълта за мъртвата старица. Едно го ужасяваше: невъзвратимата загуба на тайната, от която очакваше да забогатее.

— Вие сте чудовище! — рече най-сетне Лизавета Ивановна.

— Аз не исках смъртта и — отговори Херман, — пистолетът ми не е зареден.

Те замълчаха.

Настъпваше утрото. Лизавета Ивановна угаси догарящата свещ — бледа светлина озари стаята й. Тя избърса разплаканите си очи и ги вдигна към Херман; той седеше на прозореца, скръстил ръце и страшно намръщен. В това положение напомняше удивително портрета на Наполеон. Тази прилика порази дори Лизавета Ивановна.

— Как ще излезете от къщата? — рече най-сетне Лизавета Ивановна. — Мислех да ви преведа по тайната стълба, но ще трябва да минем покрай спалнята, а се страхувам.

— Кажете ми как да намеря тази тайна стълба; сам ще изляза.

Лизавета Ивановна стана, извади от скрина един ключ и го даде на Херман с подробни наставления. Той стисна студената й, безответна ръка, целуна наведената й глава и излезе.

Той се спусна надолу по витата стълба и влезе пак в спалнята на графинята. Мъртвата старица седеше вцепенена; лицето й изразяваше дълбоко спокойствие. Херман се спря пред нея, дълго я гледа, като че искаше да се увери в ужасната истина; най-сетне влезе в кабинета, напипа зад тапетите вратата и заслиза по тъмната стълба, вълнуван от странни чувства. По същата стълба, мислеше той, може би преди шестдесет години, в същата тази спалня, в същия час, с везан кафтан, вчесан a l’oiseau royal[3], като е притискал до сърцето си триъгълната шапка, се е прокрадвал млад щастливец, отдавна вече изгнил в гроба, а сърцето на престарялата му любовница днес престана да бие…

Под стълбата Херман намери врата, която отключи със същия ключ, и се озова в един прав коридор, който го изведе на улицата.

[1] 7 май 18 **

Човек, за когото няма никакви нравствени правила и нищо свято (фр.). — Б.р. ↑

[2] Забрава или съжаление? (фр.). — Б.р. ↑

[3] Като кралска птица (фр.). — Б.р. ↑

V

Тази нощ ми се яви покойната баронеса фон В***. Тя беше цялата в бяло и ми каза: „Здравейте, господин съветник!“

Шведенборг

Три дни след съдбоносната нощ в девет часа сутринта Херман се отправи към *** манастир, дето щяха да опеят тялото на покойната графиня. Той не чувствуваше разкаяние, ала не можеше да заглуши напълно гласа на съвестта, който му повтаряше: „Ти си убиецът на старицата!“ При малко истинска вяра той имаше множество предразсъдъци. Вярваше, че мъртвата графиня може да окаже вредно влияние върху живота му — и се реши да отиде на погребението й, за да измоли от нея прошка.

Черквата беше пълна. Херман едва се промъкна през навалицата. Ковчегът беше поставен на богата катафалка под кадифен балдахин. Покойницата лежеше в него със скръстени на гърдите ръце, с дантелена шапчица и бяла атлазена рокля. Наоколо стояха домашните й: слугите с черни кафтани с ленти с герб на рамото и със свещи в ръце; сродниците — деца, внуци и правнуци — в дълбока жалейка. Никой не плачеше: сълзите биха били une affectatioz[1]. Графинята беше толкова стара, че смъртта й не можеше да порази никого, и сродниците й отдавна гледаха на нея като на изживяна своето си. Млад архиерей произнесе надгробна реч. С прости и трогателни изрази той описа мирното успение на праведницата, чиито дълги години били тихо, умилително приготвяне за християнска кончина. „Ангелът на смъртта я взе — рече ораторът — бодърствуваща в благи помисли и в очакване на полунощния жених.“ Службата се извърши със скръбно приличие. Сродниците първи пристъпиха да се простят с тялото. После тръгнаха и многобройните гости, дошли да се поклонят на онази, която толкова отдавна участвуваше в техните суетни увеселения. След тях и всички домашни. Най-сетне се приближи старата икономка, връстница на покойната. Две млади момичета я водеха под ръка. Тя нямаше сили да се поклони до земята — и едничка проля няколко сълзи, като целуна студената ръка на господарката си. След нея Херман се реши да приближи до ковчега. Той се поклони до земята и няколко минути лежа на студения под обсипан със смърчови клончета. Най-сетне се повдигна, бледен като самата покойница, покачи се на стъпалото на катафалката и се наведе… В тази минута му се стори, че умрялата го погледна присмехулно, намигайки му с едното око. Херман се отдръпна бързо назад, стъпи накриво и се строполи възнак на земята. Вдигнаха го. В същото време изнесоха припадналата Лизавета Ивановна в преддверието. Този епизод смути за няколко минути тържествеността на мрачния обред. Между посетителите се понесе глух ропот, а съсухреният камерхер, близък роднина на покойницата, пошепна на ухото на застаналия до него англичанин, че младият офицер е неин извънбрачен син, на което англичанинът отговори студено: „Oh?“

Целия ден Херман беше извънредно разстроен. Когато обядваше в един уединен трактир, той като никога пи твърде много с надежда да заглуши своето вълнение. Но виното още повече разпали въображението му. Когато се върна вкъщи, тръшна се, без да се разсъблича, на кревата и заспа дълбоко.

Събуди се чак през нощта: луната осветяваше стаята му. Той погледна часовника: беше три без четвърт. Вече не му се спеше; седеше на кревата и мислеше за погребението на старата графиня.

В това време някой от улицата погледна в прозореца му и тутакси отмина. Херман не обърна никакво внимание. След минута чу, че се отваря вратата в антрето. Херман мислеше, че ординарецът му, пиян както винаги, се връща от нощната си разходка. Но чу непознат вървеж: някой ходеше, влачейки тихо чехлите си. Вратата се отвори, влезе жена в бяла рокля. Херман я взе за старата си дойка и се учуди какво е могло да я доведе по това време. Но бялата жена се плъзна и се озова изведнъж пред него — и Херман позна графинята!

— Дойдох при тебе против волята си — рече тя с твърд глас, — но ми е заповядано да изпълня твоята молба. С тройка, седмица и асо ти ще спечелиш поред, ала при условие че няма да залагаш повече от една карта в денонощие и че през целия си живот вече няма да играеш. Прощавам ти моята смърт, ако се ожениш за възпитаничката ми Лизавета Ивановна…

След тези думи тя тихо се обърна, запъти се към вратата и се скри, влачейки чехлите си. Херман чу как хлопна вратата в пруста и видя, че някой пак го погледна през прозореца.

Дълго не можа да се опомни. Влезе в другата стая. Ординарецът му спеше на пода; с мъка го събуди. Беше пиян както винаги: от него не можеше да се научи нищо смислено. Вратата на пруста беше заключена. Херман се върна в стаята си, запали свещта и записа видението си.

[1] Престореност (фр.). — Б.р. ↑

VI

Ата̀нде!

Как посмяхте да ми кажете атан̀де?

Ваше превъзходителство, аз казах ата̀нде-с.[1]

Две неподвижни идеи не могат да съществуват заедно в човешкото съзнание, също тъй, както две тела не могат във физическия свят да заемат едно и също място. Тройка, седмица, асо — скоро заслониха във въображението на Херман образа на умрялата старица. Тройката, седмицата, асото не излизаха от главата му и трептяха на устните му. Щом видеше някоя млада девойка, той казваше: „Колко е стройна!… Истинска тройка купа.“ Питаха ли го: „Колко е часът?“, отговаряше: „Без пет минути седмица.“ Всеки мъж с корем му напомняше асо. Тройката, седмицата, асото го преследваха насън, като приемаха всички възможни видове: тройката цъфтеше пред него в образа на разкошно цвете, седмицата му се представяше като готическа порта, асото — като огромен паяк. Всичките му мисли се сляха в една — да се възползува от тайната, която беше му струвала скъпо. Той почна да мисли за оставка и за пътешествие. Искаше в игралните домове на Париж да изтръгне съкровището от омагьосаната Фортуна. Случаят го избави от главоболия.

В Москва се беше образувало дружество от богати картоиграчи под председателството на прочутия Чекалински, който беше прекарал целия си живот над картите и беше натрупал милиони, като печелеше полици и проиграваше пари в брой. Неговият дълъг опит му беше спечелил доверието на другарите, а гостоприемният дом, прекрасният готвач, приветливостта и веселостта му бяха извоювали уважението на публиката. Той пристигна в Петербург. Младежите нахлуха в дома му, като забравиха баловете заради картите и предпочетоха съблазните на фараона пред примамките на женкарството. Нарумов заведе Херман при него.

Те преминаха редица великолепни стаи, пълни с учтиви сервитьори. Неколцина генерали и тайни съветници играеха вист; млади хора, полулегнали на тапицираните с дамаска канапета, ядяха сладолед и пушеха лули. В гостната на дългата маса, около която се тълпяха двадесетина играчи, седеше домакинът и раздаваше картите. Той беше около шестдесетгодишен, с най-почтена външност; главата му беше покрита със сребристобяла коса; пълното му и свежо лице изразяваше добродушие; очите блестяха, оживени от постоянна усмивка. Нарумов му представи Херман. Чекалински му стисна приятелски ръка, помоли го да не се стеснява и пак почна да раздава.

Играта продължи дълго. На масата имаше повече от тридесет карти. Чекалински се спираше след всяко раздаване, за да даде на играещите време да се разпоредят, записваше загубите, учтиво се вслушваше в техните искания, още по-учтиво оправяше излишния ъгъл, прегънат от разсеяна ръка. Най-сетне играта свърши. Чекалински размеси картите и се приготви да ги раздаде отново.

— Позволете да заложа на една карта — рече Херман, като протегна ръка зад един дебел господин, който понтираше. Чекалински се усмихна и се поклони мълком в знак на покорно съгласие. Нарумов, смеейки се, поздрави Херман, задето е приключил с дългото постене, и му пожела щастливо начало.

— Готово! — рече Херман, като написа с тебешир сумата над картата си.

— Колко? — попита, присвил очи, Чекалински. — Извинете, не мога да видя.

— Четиридесет и седем хиляди — отговори Херман.

При тези думи всички глави се обърнаха мигновено и всички очи се впериха в Херман. „Той е полудял!“ — помисли Нарумов.

— Позволете да забележа — рече Чекалински с неизменната си усмивка, — че играта ви е силна: никой тук още не е залагал повече от двеста седемдесет и пет семпли[2].

— Какво от това? — възрази Херман. — Ще биете ли картата ми, или не?

Чекалински се поклони с вид на също такова смирено съгласие.

— Исках само да ви съобщя — рече той, — че удостоен с доверието на приятелите си, аз не мога да хвърлям другояче освен срещу пари в брой. От своя страна аз, разбира се, съм уверен, че е достатъчна вашата дума, но за да има ред в играта и сметките, моля ви да сложите парите върху картата си.

Херман извади от джоба си банков чек и го подаде на Чекалински, който, след като го погледна бегло, го сложи върху Хермановата карта.

Той почна да хвърля. Надясно падна деветка, наляво тройка.

— Спечели! — рече Херман, като посочи картата си.

Между играчите се надигна шепот. Чекалински се намръщи, но усмивката тозчас се върна на лицето му.

— Ще искате ли да ги получите? — попита той Херман.

— Бъдете така добър.

Чекалински извади от джоба си няколко чека и веднага се разплати. Херман взе парите и се отдалечи от масата. Нарумов не можеше да се опомни. Херман изпи чаша лимонада и си тръгна за вкъщи.

На другия ден вечерта той пак дойде у Чекалински. Домакинът хвърляше. Херман се приближи до масата; партньорите веднага му сториха място. Чекалински приветливо му се поклони.

Херман дочака новото раздаване, постави карта, като сложи върху нея своите четиридесет и седем хиляди и вчерашната печалба.

Чекалински почна да хвърля. Валето падна надясно, седмицата наляво.

Херман откри седмицата.

Всички ахнаха. Чекалински явно се смути. Той отброи деветдесет и четири хиляди и ги даде на Херман. Херман ги взе и в същата минута се отдалечи.

На следната вечер той пак се яви на масата. Всички го очакваха. Генералите и тайните съветници оставиха своя вист, за да видят тази толкова необикновена игра. Младите офицери скочиха от канапетата; всички сервитьори се събраха в гостната. Всички наобиколиха Херман. Останалите картоиграчи не поставиха свои карти, очаквайки с нетърпение как ще свърши. Херман стоеше до масата, като се готвеше да понтира самичък срещу бледия, но все още усмихващ се Чекалински. Всеки разпечата по една колода карти. Чекалински ги разбърка. Херман изтегли и постави своята карта, като я покри с купчината чекове. Това приличаше на дуел. Дълбоко мълчание цареше наоколо.

Чекалински почна да хвърля, ръцете му трепереха. Надясно падна дама, наляво асо.

— Асото спечели! — рече Херман и откри своята карта.

— Вашата дама е бита — рече приветливо Чекапински.

Херман трепна: наистина вместо асо пред него имаше дама пика. Той не вярваше на очите си, не разбираше как е могъл да сбърка.

В тази минута му се стори, че дамата пика му смигна и се усмихна. Необикновената прилика го порази…

— Старицата! — извика той в ужас.

Чекалински прибра проиграните чекове. Херман стоеше неподвижно. Когато се отдръпна от масата, разнесе се шумен говор. „Чудесно понтира!“ — говореха играчите. Чекалински отново разбърка картите: играта тръгна по своя ред.

[1] От френското attendez — термин в играта, който означава „не правете залог“, с особеност на руски език, която придава в случая оттенък на почтителност. — Б.пр. ↑

[2] Семпъл (фр.) — в някои игри на карти — най-обикновено пълно залагане на карта. — Б.р. ↑

Заключение

Херман полудя. Той лежи в Обуховската болница в стая номер 17, не отговаря на никакви въпроси и бъбре необикновено бързо: „Тройка, седмица, асо! Тройка, седмица, дама!…“

Лизавета Ивановна се омъжи за един много мил млад човек; той служи нейде и има добро състояние; син е на предишния управител на старата графиня. При Лизавета Ивановна се възпитава една бедна сродница.

Томски е произведен ротмистър и ще се жени за княжна Полина.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.